Молода жінка: Уявіть, що ви знову дитина.
Дитина, що ніколи раніше не була далеко від дому.
Ані на день.
Коли мені було десять, моя мати віришила, що не зможе мене утримувати.
Мене вислали з хатинки в Портсмуті, у якій я народилася.
Далеко – жити з моїми багатими тітками:
…Пані Бертрам та тіткою Норіс у Мансфілд-Парку.
Мене вже навчили добре поводитися.
Тепер мені сказали, що я маю бути вдячною.
Але довгий час я була лише боязка та нещасна.
Нам, без сумніву, варто підготуватися до неосвіченої дитини з простими повадками...
Це невиліковні вади.
Гадаю, вона вихована і має більше глузду, ніж наша сестра.
Наша сестра має достатньо глузду, щоб відсилати свою доньку до нас.
Її двоюрідні сестри дадуть їй приклад.
Сподіваюся, вона не дражнитиме бідну Паґ.
Джулія тільки-но дала йому спокій.
Панно.
Сюди, Фані. Познайомся із сестрами.
Це Марія. Якщо я не зможу, то вона покаже тобі, як бути хорошою та розумною.
Джулія, Том, Едмунд.
Обидві: Вітаю!
Пані Норіс: Це твій дядько, пан Томас, і тітка, пані Бертрам.
Дитина, мабуть, утомилася після такої довгої подорожі. Сідай тут, біля тітки.
Пан Томас: Едмунде, відріж двоюрідній сестрі шматок аґрусового пирога.
Не надто обнадійливий початок.
Мансфілд-Парк
Фані: Я скучила за своїми галасливими братами та сестрами... грубістю та безладдям мого дому.
Ніхто не був злим, але я – бідна родичка, і це часто відчувалося.
Лише Едмунд з усіх сил захищав моє щастя.
Він став моїм єдиним справжнім другом.
І з роками... я полюбила його більше, ніж двоюрідного брата.
Едмунде! Фані!
Перепрошую, тітко Норіс.
Пан Томас хоче вас бачити.
Я зовсім не радий лишати Мансфілд надовго, але цього не уникнути.
Наші справи у Вест-Індії не найкращі.
Сподіваюся, ви поводитиметеся належно, поки мене не буде.
Щодо тебе, Маріє.
Я лише прошу, щоб ваше з паном Рашвортом весілля не відбулося до мого повернення.
Тоді для мене ваше повернення не буде раннім, пане Томасе.
Джуліє... Ти тепер під опікою тітки Норіс.
Едмунде. Гадаю, ти зможеш про себе подбати.
Так, пане.
Томе.
Це можливість себе проявити.
Сподіваюся, пане.
А, Фані, я хотів дещо тобі сказати.
Якщо корабель твого брата буде в Англії, запроси його до Мансфілда.
Так, пане. Дякую, пане.
Я сподівався, що він побачить, наскільки сестра змінилася за ці вісім років.
На жаль, ні.
Фані: З від'їздом пана Томаса над Мансфілд-Парком наче розійшлися хмари.
Навіть для мене це був дух віднайденої волі.
Мені було вісімнадцять, було літо... і я ніколи не була щасливіша.
Я думала, що тітка Норіс ніколи мене не випустить.
Як ти вибралася?
Сказала, що маю нудне доручення від двоюрідного брата.
Я забув...
Зірвав її для тебе.
Якби Рашворт не мав дванадцяти тисяч на рік, яким же він був би дурнем.
Але, на щастя, має.
Я отримав лист від мого брата Тома.
Він зупиниться в місті.
Чого й боявся мій батько.
Томове життя перетворилося на довгу вечірку.
А мені з цим розбиратися.
О, гадаю, тобі це пасує.
До того ж, це не вся робота.
Знаю, це не рахується, але я дуже щаслива.
Я тебе пережену. Уперед!
Фані: У своїй невинності я уявляла, що буду щаслива завжди.
Тоді, наче блискавка,
свіжі від задоволень модного лондонського товариства,
Мері Крофорд зі своїм братом Генрі з'явилися в нашому житті.
Життя в Мансфілд-Парку назавжди змінилося.
Маємо чудових сусідів! Ось тут і почнемо – з Бертрамів.
З таким будинком. Звісно, смертельно похмурим.
Це залежатиме від «смертельності» його мешканців.
- Тут чотири дитини. - О, жодних дітей, будь ласка.
Нині всі зрілі та доволі прийнятні.
Є молодший син, але я обрала би старшого.
Нащадка? Ти завжди так робиш.
Навіть я додумаюся вхопитися за старшого сина баронета.
Отже, люба кокетко. Яка твоя стратегія?
А. Ні-ні. Жодних стратегій. Лише наші вроджені сили.
Тоді вони приречені.
А ти, Генрі? Одружися на молодшій панні Бертрам.
Уродлива та підхожа Джулія.
Нас погано навчали подружнього життя.
Я не буду проти. Шлюб, яким ми його бачили, – омана та розчарування.
Тоді є хоча б одна перевага поганого навчання.
Ми ж радше обдуримо, ніж розчаруємося.
Ось і вони. Кажуть, що модні люди завжди запізнюються на пів години.
Ну, в них майже вийшло.
Думаю, котедж їм швидко набридне.
Авжеж. Їхня мати, бідне створіння, і тижня не витримала.
Вони були прегарними дітьми. А які вони тепер.
Що ж... Панна Крофорд, певно, тримається лондонського стилю, але вродою не рівня нашим дівчатам.
Вона і замала, і надто засмагла.
А її брат... Боже, дохід має задовільний, але він... простий, дуже простий.
Щодо поверхневості пана Крофорда: судити Джулії.
Пані Бертрам: Мені шкода, що вас зустрічає не вся моя сім'я.
Ваш старший син не з вами, пані Бертрам?
Відколи його батько поїхав, Том надає перевагу Лондону або Ньюмаркету, ніж Мансфілду.
Співчуваю, пані Бертрам.
Чи має пан Томас труднощі в Антиґві?
Там, гадаю, дуже спекотно.
Обставини у Вест-Індії менш сприятливі, ніж раніше, пане Крофорде.
Мені зовсім не сподобалося, що пан Томас мене лишив,
але я здивувалася, як добре Едмунд замінив його в різьбі.
і в керуванні слугами... Я раджуся з ним в усьому.
Тоді, можливо, пан Бертрам може дати пораду мені.
Що я можу порадити, панно Крофорд?
Мене запевнили, що моя арфа прибула до Нортамптона цілою.
але, думаєте, я можу привезти її сюди возом? Ні, не можу.
Це буде важко, панно Крофорд,
найняти коня з возом зараз, посеред жнив.
Сподіваюся, з часом я зрозумію вас,
але після Лондону, де за гроші можна дістати що завгодно,
я вражена звичаями ваших місць.
Едмунд: Ви не могли б це передбачити, панно Крофорд,
але оскільки ви тут, усвідомте важливість роботи на полі.
Пані Норіс: Комусь іще лимонаду?
Наш єдиний недолік, панно Крофорд –
це те, що весілля Марії має почекати до Різдва – до повернення батька.
Січень – неприємний місяць як для одруження.
Це найскладніший місяць для довгих морських подорожей,
тому я підготувала пані Бертрам до найгіршого,
запевняючи, що я перша зустріну будь-яку смертельну катастрофу.
Мій вітчим – Адмірал, – пані, якось вирушив у зимове плавання
У сприятливу погоду подорож зайняла на місяць більше, ніж очікувалося.
Щодо пана Томаса, сподіватимемося, на компроміс між швидкістю та безпекою.
Як добре ви це виклали, пане Крофорде.
Пані Норіс: Справді. А якщо панові Томасу не судилося вернутися,
особливо на утішить... що люба Марія... отримає... таку чудову пару.
Марія без своєї парасольки.
Фані.
Якщо Марії болітиме голова, ми всі страждатимемо.
Як чудово.
Боюся сказати, що аж занадто.
Якби це було моїм, я б додав дещо неочікуване – романтику.
Зруйнований замок, можливо.
Ми не маємо замків для руйнації.
Це лише відмовка, панно Джуліє.
Ми будуємо і руйнуємо водночас.
Генрі: Дозвольте мені. Пан Рашворт: Е... дозвольте мені.
О, моя щиколодка.
- Ось. - Дякую.
Якби Мансфілд був моїм, я б додала безумства.
Якщо подумати, панно Крофорд, мені подобається все так, як є..
Та чого, Едмунде. Ти точно мрієш про капличку.
Навіщо панові Бертраму хотіти каплицю?
Любить витягати панянок із ліжок, щоб ті вдосвіта падали на коліна?
Особливо неприємно, якщо там неприглядний священник.
Незабаром я стану священником, панно Крофорд.
Ну тоді, прошу пробачити мої жарти, панно Бертрам. Я не знала.
Панна Крофорд сказала, чому вони тут. Боже, вони тут не проїздом.
Вона, ймовірно, не може повернутися до лондонського будинку її вітчима.
Тиждень тому Адмірал розмістив свою коханку у своєму власному домі.
Що ж, я взагалі не здивована.
Я високої думки про флот, але лише згадати про... пана Нелсона.
Я от гадаю, Джулія готова закохатися.
Обожнюю твоє бертрамівське.
Вони задирають носа.
Ні. Їхнє марнославство настільки організоване, що вони не зважають.
По-старосвітськи, звісно, але менше знаєш, краще спиш.
Тобі сподобалася Джулія?
О, так.
Коли ми прибули, я прийняв панночку Прайс за служку і дав їй свій капелюх.
Справді найбільше сподобалася Джулія?
Марія вважалася б вродливішою.
Мабуть, так.
Бідна Джулія не обирала собі носа.
Якби й могла, її смак не допоміг би...
...але вона чарівна.
Ці сестри різні, але однаково чарівні.
- Це так. - І зачаровані.
Думаю, ти міг би взяти їх на плечі і втекти.
Обидвох?
Будь-яку.
Фані, якої ти думки про панну Крофорд?
Вона має чесноти, талан і миле личко.
Має. І?
Мені потрапив камінчик.
Але, Едмунде, вона справді ненавидить молитву?
Чи справді вірить, що все робиться за гроші?
Думаю, панна Крофорд говорить радше для забави, ніж для пуття.
І, Фані... ти кататимешся завтра верхи?
Так.
Тоді за пів години я накажу сідлати кобилу.
Панна Крофорд хоче повчитися, а Джені – найспокійніший кінь.
Можеш не турбуватися – це триватиме не більш, як пів години.
То ви станете священником?
- Так, звісно. - Я здивована.
Краще передумайте.
Ви справді гідні чогось більшого.
Ще не пізно. Можете зайнятися правом.
Зайнятися правом?
Так же легко, як катаюся верхи?
Ну, зазвичай, дядько або дід лишають багатства другому синові.
Захоплива практика, але я – виключення. Маю рухатися самостійно.
До того ж, навіть із багатством я зробив би той же вибір.
Але ж чоловіки полюбляють виділятися, правда?
Можете бути солдатом або мореплавцем.
Можу.
Але не є.
Едмунд: Ви вроджена вершниця, панно Крофорд. - Ну, я маю хорошого вчителя.
- Фані, ми запізнилися. Мені дуже шкода. - Справді, не страшно.
О, впевнена, це не так. Дуже перепрошую.
Ми так заговорилися, що забули про вас.
Але егоїзм треба пробачати, розумієте?
Тому що це невиліковне.
Том: Це була лиш маленька вистава. «Обітниці закоханих». Ми просто зіграли її для друзів.
Ми займалися репетицією. Усе мало пройти блискуче,
але герцогиня-вдова померла, і наш проєкт розвалився.
Господи, помилуй.
Нема на що скаржитися, звісно.
Але, нещасна пані не могла обрати гіршого часу.
Якби тільки новини притрималися на три потрібні нам дні...
Ну, зрештою, вона була бабусею і померла за сотню миль.
Упевнена, ти вартий жалю, любий.
Але все гаразд, пані: тепер пан Бертрам буде Бароном,
а я стану графом Каселом, пані,
і виходитиму три рази, і матиму сорок дві промови, що немало.
Том: А, панно Крофорд...
- Захоплений. - Пане Бертраме.
Що скажеш, Едмунде? Маленька, смуглява та яскрава! Ми маємо Амелію!
Мною зацікавилися і проігнорували одночасно.
Генрі: Давно я не виходив на сцену.
Сьогодні таке відчуття, наче я здатен на все.
Сподіваюся, я зможу попередити непотрібні витрати.
Ну ж бо, Фані. Не годиться молодій особі прилипати до дивану.
Тобі варто думати про інших.
Пані Норіс: Я геть не встигну доробити завісу до вистави.
Ти ж не серйозно зібрався тут грати?
Як, звичайно, серйозно. Чому ні?
Це легка вистава, знаю, але...
Гадаєш, занадто сучасна?
Де пан Крофорд? Цікава його думка.
Ми знаємо, що батько вертається небезпечною подорожжю.
- А ще... - Так.
Якщо зможемо підтримати матір, добре витратимо час.
Для неї це тривожний час.
Що таке? Що?
Я не спала.
А ще ти попросив Марію зіграти матір байстрюка.
Не роби нічого непристойного, любий.
Панові Томасу не сподобається.
Ти знаєш, батькові не сподобалося б.
Я знаю свого батька, як і ти.
Не думай, що всі сліпі та дурні.
Можливо, Едмунд не усвідомлює, як я на нього покладаюся.
Розумієте, я буду Амелією, але немає Ангалта, мого вчителя.
Його маєте зіграти ви. Він священник, до речі.
Тоді шкода псувати його поганою грою.
Ми чудово справимося без тебе. Не обов'язково брати участь.
- Я і не збирався грати. - Тільки не повчай більше нікого.
Не сумніваюся, ви передумаєте.
А тоді дайте знати, з ким із вас я матиму задоволення кохатися.
Пані Норіс: Ти проігнорувала моє прохання.
Я попросила підняти цю завісу. Спускайся.
Спускайся. Яка нахаба!
...Він формує мої думки...
Що він той, хто формує...
- Нічого, що ти не береш участі? - Ні.
До того ж, твій батько не схвалив би, а я не можу його розчаровувати.
Стій рівно, Джуліє.
Хіба я не схожий на тиранічного батька?
Фані, хочу порадитися.
- Так? - Едмунде!
Вистава стає все гірша.
Ви збираються... попросити незнайомця зіграти Ангалта.
Що поробиш? Том серйозний.
Лишається одне.
Я сам маю зіграти Ангалта.
Ну?.. Маєш іншу пропозицію?
Ти казав, що тебе не вмовити.
Знаю. Думаєш, мені подобається бути непослідовним?
Але й не можу дозволити, щоб Том уплутував першого ліпшого селянина.
Ні, не можеш.
Тоді благослови, Фані.
Якщо ти не зі мною, я собі не довіряю.
Я розумію, що панні Крофорд не варто грати з незнайомцем.
Так. Ти права. Її треба вберегти.
Люба Фані, без тебе я б не заспокоївся.
Генрі: Марія!
Хіба ми не створені одна для одного?
Сьогодні я буду лише одним.
Я буду вашим коханцем, інакше я ніщо.
Воно не закоротке?
Запитаю-но Генрі.
Не соромтесь, дівчино! Чому не варто? Я можу довести.
Відколи ви поглянули на мене, далекими були мої думки.
- Так і тримайся, Рашворте.
Він же грає, так?
Ви не можете мені відмовити.
Я маю нарешті прихилити ваше серце.
Через вас я забула свої рядки, пане Крофорде.
Тоді спробуємо знову, доки не запам'ятаєте.
Доведи її до пуття. Бо так ми ніколи не підготуємося.
З радістю, пане.
Що ти наробила, Фані? Якщо робиш тільки лихо, обійдемося без тебе.
Бачити, як такий низький, зловісний чоловік прикидається актором – сміховинно.
Ось.
Хочете, я вас вислухаю, пане Рашворте?
О, так. Якщо ваша ласка.
У чому Барон мене звинувачує? У своїх же гріхах.
- Але я проллю світу... - Н-ні. Світло.
Пан Рашворт: У чому Барон мене звинувачує?
Ми не можемо це затягувати, панно Крофорд.
І, чесно, вам нема чого боятися.
Це лише я.
Ми могли би знайти спокійний куток.
Розумієте, панно Прайс. Я в житті це не запам'ятаю.
Перший рядок ідеальний, пане Рашворте.
Але панно Прайс, їх аж сорок два.
Поки Джулія говорить, я не згадаю своєї репліки.
Панно Прайс?
Едмунд: Я не звинувачую вас, однак не личить такій пані
приходити до мене одною вночі.
Мій дорогий пане Ангалте, дозвольте від усього серця... сказати, що я кохаю вас.
Що я закохалася з першого погляду.
Ем... у сценарії написано:
«Амелія бере Ангалта за руку і дивиться в очі».
А, Фані. Чудово.
Джулія не гратиме.
Уперед. Твій зірковий час.
Будеш жінкою землевласника.
Я? Ні. Я не зможу грати.
- Так-так. Ти достатньо добре справишся. - Не підводь нас, Фані.
Хіба ми щось просили в тебе?
Не можна бути такою невдячною і не допомогти сестрі.
Так, виручи нас, Фані.
Ви швидко навчитеся, панно Прайс.
А тепер...
Спробуймо там, де ви перебиваєте мене з Аґатою.
Ми добре підготувалися.
Ми дуже старалися, граючи разом.
Тільки уявити, пане, що мене змусять признатися. Ваші... марні вигадки.
Ваших звинувачень досатньо, щоб мене обурити!
Марія: Батьку.
Коли ви прибули, ми пройшли перші три акти.
Не погано, загалом.
Як Генрі посмів так сміятися, і не слова мені!
Люба моя, таких, як Генрі, легко не підкориш.
Хіба не я мала наздоганяти?
Ми сподівалися, пане, на поблажливість...
...як недосвідченим акторам.
Я буду поблажливим, але без гри.
І як?.. Пан і панна Крофорд... прийшлися до душі?
Звісно.
Пан Крофорд доволі приємний, а панна Крофорд... жива, мила дівчина.
Я б не сказав, що він не джентельмен... загалом.
Як твій батько не міг не помітити, він надто низький, щоб вважатися привабливим.
Батьку, ти... не розповів нам, як справи в Антиґві.
Радий повідомити, що справи в Антиґві тепер буяють.
Якщо дозволите запитати, пане, після того, як ви пожили поряд із цим,
чи може рабство і далі продовжуватися?
Наша сестричка – підтримує скасування.
Гадаю, люба, ми можемо обійтися і без рабства.
Але без порядку, загубимося.
Прошу мене вибачити.
Мені зле.
Відколи я вдома, мені спало на думку, що пан Рашворт...
був прийнятий без належного знайомства.
Я добре усвідомлюю, наскільки це вигідні зв'язки... для тебе та... сім'ї.
Але ти не маєш жертвувати своїм щастям.
Шлюб – це серйозна справа.
Ти не маєш особливих причин триматися за заручини.
За обідом я... подумав, що... нові знайомства змусили тебе пошкодувати.
Зовсім ні.
Якщо бажаєш, я можу тебе звільнити.
Ще не запізно.
Ти маєш бути... відкрита і щира за мною.
Дякую, пане, за вашу великодушність.
Але запевняю, ви помиляєтеся.
Я надзвичайно поважаю характер і поведінку пана Рашворта.
Це честь, зважаючи на його статус і талан.
Чого б іще я мала бажати?
Яка краса.
Чоловік: Вітання. Браво.
Жінка: Вітання. Чоловік: Молодці.
Я надзвичайно пишаюся, панно Крофорд, що внесла свою лепту
до захвату пана Рашворта нашим любим янголятком Марією.
Марія: Дякую, Едмунде.
Маріє.
Ти маєш писати мені щодня з Лондону і розповідати все.
- Бувайте. - Бувайте.
- Уперед! Чоловік: Щасливої дороги!
- Приглядай за сестрою, Джуліє. - Я писатиму з Лондона.
Весілля такі нудні.
Слава Богу, почався сезон перегонів і я можу втекти.
Навіть батько не наполягав, щоб я лишався.
Я маю випити.
Ви зітхнули, панно Крофорд.
Поки ви проводжали сестру, я задумалася,
що тримає мене в Мансфілді.
Ви не лишаєтеся заради мене?
Визнаю, гадаю, було б доволі приємно провести пів року у Мансфілді,
але... в заміському котеджі – ні.
Може, ви передумаєте?
Думаєте, що мені варто передумати?
Сумніваюся, пане Бертраме.
Я вперта, знаєте.
І, зрештою, я свого досягаю.
Панно Прайс?
- Я прийшов подивитися на місце злочину. - Ша!
Я завжди з насолодою пригадуватиму нашу виставу.
Ми були живими. Я ще не був щасливішим.
Вам не здається, що нам не щастить?
Що доля могла би ще тиждень нас потішити?
Не здається.
Гадаю, всі достатньо натішилися.
Що ж, це було пристойне весілля.
Наречена була гарна.
Подружки достатньо гірші.
М-м.
- Мері? - М-м?
Як там молодший Бертрам? Я з ним ледь словом перекинувся.
Едмунд такий, як завжди. Рішучий у пітьмі.
Він не змінить думки. І скоро прийме сан.
І зароблятиме сімсот на рік.
Ну, я радий, що він так збагатиться.
Доволі придатний дохід для купівлі качок.
Ти би побілів, якби обмежився семистами на рік.
- Можливо, але все пізнається в порівнянні. - Саме так.
І поки... ми сюди не приїхали,
Я б і не подумав, що заміський будинок може бути таким підхожим для джентельмена.
Узагалі... Я ще тут побуду.
Генрі, що ти задумав?
Спробую закохати в себе панну Прайс.
Фані? Яка дурня.
Ти не помітила, як вона надзвичайно погарнішала?
Правда в тому, що тобі більше нема за ким бігати.
Що ж...
Можливо, кохання піде їй на користь.
Вона мила і я не дозволю тобі її скривдити.
Серйозно, я не витримаю, якщо ти підеш стопами нашого батька.
Я лише прошу...
...покорити серце любої Фані Прайс.
Вільяме!
Фані!
Моя люба сестро.
Я взяв це тобі на Сицилії.
Дякую.
О, Вільяме, не уявляєш, як я за тобою скучила.
Справді? Але ти щаслива в Мансфілді, так, Фані?
- Вони добрі до тебе? - Так, добрі.
І, звісно, я люблю їх усіх...
...але мій єдиний справжній друг – це Едмунд.
Едмунд? Так.
У листах ти так часто його згадувала, що я заздрив.
- Думав, що він зайняв моє місце. - Ніхто тебе не замінить.
До того ж, мої почуття до Едмунда...
Вони інші.
Він не мій брат.
Аж від Трієста ми гналися за ворожими вітрилами, доки не змогли вистрілити.
І вони вистрілили у відповідь залпом, що пошматував нашу палубу.
розірвав фок, пом'яв латунну пушку і відскочив у відкрите море.
Мері: Боже мій! - Дивовижно.
На щастя, ми були з іншого боку, інакше ци вбило би багатьох.
Боже. Як неприємно. Чи захоче ще хтось піти в море.
Ніяк інакше.
Слухаючи пана Прайса, я заздрив кожній небезпеці.
Пройти через такі труднощі...
І слава такої доблесті мене соромить.
Нічого доблесного в цьому немає, пане Крофорде.
Я лише звичайний мічман.
Але це примітне випробування для характеру такого юнака.
Я хочу відзначитися, пане, але правда в тому, що поки не маю повноважень.
Іноді здається, що ніколи не стану лейтенантом.
- А, Вільяме. - Доброго ранку, пане.
Як вам перебування в Мансфілд-Парку, юначе?
Доволі приємне, пане, але мені лишилося пару днів, а завтра день народження Фані.
Звісно.
Ну тоді маємо відсвяткувати.
Я не бачив, як Фані танцює, відколи вона була дівчинкою.
Як щодо балу для небоги, перш ніж її брат піде в море?
Час вийти в люди.
- Звісно, ні. - Це необхідно?
Звісно, так. Твій день народження.
Тоді хай буде по-моєму?
Ні, люба, не можна, бо це твій день, і ти маєш зважати на інших.
Це буде маленьке свято.
Можна мені обрати захід?
Я хотіла би таке ж свято, яке мала востаннє з Вільямом.
Пікнік.
Пікнік?
Не маю нічого проти.
Дякую, пане Томасе.
Звичайно, пікнік.
Пікнік на пів графства.
Нісенітниця і дурість людей, що спускаються до низів.
Оскільки ти будеш на людях Фані, не забувай,
незалежно від подій ти маєш бути найнижчою, останньою.
О, я ніколи не забуду.
Поки, звісно, не надто захоплюся собою.
Подумав, що пасуватиме до хрестика Вільяма...
Яка краса.
- Як мені віддячити? - О... просто прийнявши подарунок.
Знак любови від найстарішого друга.
Що робити? Панна Крофорд теж прислала мені намисто.
Панна Крофорд подарувала намисто?
Тоді, люба Фані, одягни його.
Але я не хочу.
І твоє все одно більше пасує до хрестика.
Як дивно, що ми з нею подумали про одне й те ж.
Вона прихильна до тебе, а от до мене вона...
...схоже, бажає мучити.
Упевнений, вона напівсерйозна, але...
знаєш, життя, якого бажає Мері.
Метушливе.
Модне життя в Лондоні.
Чи зміг би я так жити?
А яке життя хотів би ти прожити?
Хіба ти не казав, що бути священником – це не про зручну парафію
і не про гарні проповіді.
Це про хороше життя.
Так.
Так і є.
Але годі моїх проблем.
Завтра твій день.
Тоді зроби мені приємність, Едмунде.
Поглянь на це перший.
Ось.
Краще бути не може.
- Один... два... три. Уперед!
- Це Мері. Панна Крофорд. - Ви помиляєтеся, пане Бертраме.
Не можу вгадати.
Це Фані!
Я б вас угадав, панно Прайс. Дозвольте?
Один, два, три.
Джеймз... Це, мабуть, Джеймз.
Жінка: Молодець! Як весело.
Люба Фані, відколи брат із сестрами поїхали, ви в центрі уваги.
Я віддаю перевагу непомітності.
О, ні. Ви маєте насолоджуватися.
Не треба непомітно шарітися. Це припущення.
А ви знали, що Генрі візьме завтра Вільяма до Лондона?
- Ні. - Візьме.
Підуть на обід із нашим вітчимом, Адміралом.
Ніколи не бачила, щоб мій брат кимось так переймався.
Панно Прайс, чи можна запросити вас на танець?
Я попросив музику дати нам Портсмут.
Тобі відкривати танець, люба.
Перепрошую. Чи необхідно?
Це твій день, Фані.
Чоловік: По місцях.
Шкода, що ми востаннє танцюємо, пане Бертраме.
Чому це?
Бо наступного разу ви будете священником.
Так, я завтра їду до Йорка.
Я ще не танцювала зі священником і не буду.
Ви сьогодні аж надто грайливі, панно Крофорд.
Ви думаєте, що як мене добре потрусити, щось випаде,
але запевняю, я порожня.
Високий дохід – найкращий рецепт для щастя.
Тоді ваше щастя не в моїх силах.
Ну ж бо, пане Бертраме. Ще не пізно. Передумайте.
Заради мене?
Ось ти де.
Мій дядько порадив іти спати.
Упевнений, ти в житті так пізно не сиділа.
Я змучився від чемності.
Увесь вечір пусті балачки.
Дивися, Едмунде.
Як же гарно.
Так.
І яка чарівна ти, Фані.
Ніколи не любила похвали, на відміну від інших жінок, але
сьогодні ти ж не проти почути, що виросла вродливою.
Мабуть це Генрі. Я ж бачив, як ти весело з ним танцювала.
Так. Я не могла не насолоджуватися досхочу.
Це Арктур. Дуже яскравий.
Ми вже давненько не дивилися на зорі.
Не знаю, як так сталося, але... так, дуже давно.
Я скоро повернуся.
Нарешті лист від пані Рашворт.
- Від Марії. Любої Марії.
Люба?
Моя люба мама. Учора я вперше приймала гостей.
Це відчуття...
Слів бракує, мама, як приємно бути королевою модного світу.
Я маю все, чого забажаю, і чоловік добре дбає про мене.
Пан Рашворт нині провідує в Баті свою матір.
І він лай...
Цього я не можу... озвучити.
Пан Рашворт у Баті? Марія в Лондоні. Едмунд висвячується.
Том відсутній. Я змирилася, але хотіла би, щоб усі лишилися.
Я рада, що ми взяли Фані.
Ми приймемо те, що всі поїхали,
і так утішає, що ми завжди матимемо її.
Перепрошую, панно. Пан Томас хоче вас бачити.
Звісно, пан Томас питав мене?.. не Фані?
Ні, пані. Пан Томас попросив панну Прайс.
Йому вдалося. З незмірним задоволенням вітаю вас із підвищенням вашого брата.
Ваш брат – лейтенант.
Ось листи, що це підтверджують. Хочете поглянути?
Так.
І це ваших рук справа?
Боже мій. Це ви попросили?
Я вражена.
Я поїхав до Лондона та познайомив вашого брата з моїм вітчимом.
Так, ви дуже люб'язні.
Я хотів, щоб Адмірал використав увесь свій вплив, щоб йому допомогти.
Такий мій задум. Мій головний задум.
Хоча, признаюся...
- Панно Прайс. - Ви такі великодушні.
Ми у вашому боргу, пане Крофорде.
- Негайно піду до тітки. - Будь ласка.
Будь ласка.
Дозвольте мені висловити почуття, панно Прайс.
Почуття, які... ви не могли не помітити.
Благаю, пане Крофорде. Ви не...
Спочатку... я бачив лише вашу свіжість. Вашу грацію.
- Ваша красу. - Ні, ці слова...
- Справді, я не витримаю. - Бо ви думаєте, що я граюся?
Я кохаю вас усім своїм серцем.
Я ніколи-ніколи не перестану вас кохати.
Я віддаю вам себе.
Мою руку. Мою долю.
Хіба ми не створені одна для одного? Скажіть.
Скажіть, що ви до мене щось відчуваєте.
Ні. Ні.
Не можу вірити вашому слову.
Я бачила, як ви робили це раніше.
Чи правильно я зрозумів – ви відмовили, панові Крофорду?
Так, пане.
З якої причини?
Не настільки подобається, щоб одружуватися.
Це чоловік... що має все необхідне.
І я схиляюся до того, Фані, що ти не розумієш своїх почуттів.
Ні, розумію, пане.
Відколи я помітила, мені була неприємна увага пана Крофорда.
Справді?
Ти така молода, ти ще мало кого знаєш.
Звісно, навряд чи ти вже захопилася кимо?..
Ні. Ні, ти думаєш тільки про себе.
Перевага для твоєї сім'ї, для Вільяма тобі байдужі.
Я дуже тобою розчарований.
Ти поводишся вкрай інакше, ніж я очікував.
Тебе це все не турбує...
ця самоповага молодої жінки найнеприємніша.
Чи нагадати мені, що розкіш і добробут під ногами не валяються?
Ти можеш прожити ще з вісімнадцять років,
перш ніж тебе попросить чоловік із половиною Крофордового статку і характеру.
Я не кажу, що ти зобов'язана мені, як донька,
- Але якщо серце позбавить тебе невдячності... - Мені шкода, що я розізлила вас, пане.
Але знаю, що не зроблю його щасливим.
Я сама була би нещасна.
Ну, дитино...
...витри-но сльози.
Пан Крофорд скоро поїде з Мансфілда.
Він має небагато часу, щоб відмовити... тебе від жалюгідного життя.
Як сяє місяць... Отакої ночі,
Коли голубив ніжний вітерець Зелене листя й цілував його,
Не сміючи здіймати в листі шуму, Троїл, гадаю я, такої ж ночі зійшов на Трої вал,
і сумовиті зітхання серця тужного він слав У грецький стан, де ніч оповила
Кресіду мирним сном.
Пані Бертрам: О, як добре зачитано.
Наче справді зіграли, правда, пане Томасе?
Авжеж. Мабуть, захоплюєтеся грою.
Від сьогодні так і буде.
Але, правду кажучи, я полюбляю слухачів.
Ви щось сказали?
Ні.
Не думаю, що ти розповів панні Прайс щось нове, Генрі.
Пан Томас: Панно Крофорд, не зіграєте з нами в карти?
Мері: Тоді я роздаю? Пан Томас: Так, роздавайте.
Завжди хотів виправити своє нехтування Шекспіром.
Але це вимагає навчання, а я непостійний у звичках.
- Що це кивання означає? - Нічого.
Ви покивали, коли я сказав, що я непостійний.
Можливо, я подумала: «Шкода, що ви не завжди усвідомлюєте такі речі».
- Ви заговорили. - Не на втіху вам.
Але це втішає мене.
Якщо я не розумію вашої думки про мене, як мені стати кращим?
Ви знаєте, що я вертаюся до Лондона.
І вважаєте, що за тиждень я вас забуду.
Повірте, ви помиляєтеся.
Ви змерзли.
Пані Норіс: Краще я промовчу.
Пан Томас: Вам четвірка.
- Фані. Пан Томас: Так! Я виграв!
Як добре зачитав!
Мері: Вітаю.
Моя люба панно Прайс.
І ось, коли пора, не хочу їхати з Мансфілда.
Добра, ніжна Фані.
Не знаю, як,
але ваше серце таке велике, що на весь світ вистачить.
І, признаюся, я б хотіла ще раз побачити Едмунда.
Посвяченого чи ні.
Я сказала Едмундові таке, чого всім серцем не бажала.
- Передасте йому, Фані? Від мене. - Я?
Ні, не лишайте мені такого доручення, панно Крофорд.
Тоді хоча би передайте йому вітання.
Чи не бракує в нашій мові слова, панно Прайс?
Щось поміж прихильністю та любов'ю?
Пан Томас: Едмунде, як пройшло посвячення?
Едмунд: Усе було просто блискуче. Дякую.
Едмунд: Бадлі сказав, що ти хочеш обговорити щось серйозне.
Я маю до тебе незвичне прохання.
Преподобний Бертраме!
Добре звучить?
Вітання.
Дякую.
Тебе так довго не було, що я думала, ти не вернешся.
Ти чекав наказу пана Томаса?
Ні. Причина в тому, що я уникав Мері...
...і все одно наткнувся на Крофордів на виїзді із села.
Якби не це, я більше не побачив би Мері.
Я вирішив забути її, поки займався надокучливими справами.
Але побачивши її знову... Вона так солодко зверталася. Її...
...слова такі прості. Її вигляд...
Я не можу її відпустити.
Це єдина жінка, про яку я можу думати, як про свою дружину.
Вона запросила мене до Лондона.
І я не втрачатиму часу і покваплюся,
перш ніж багаті та модні звички відняли цю можливість.
Тому я знов поїду.
Мені шкода, Фані.
Обіцяю, напишу за першої ж нагоди.
І так розумію... з їхнім раннім відправленням я завдячую тобі.
Фані?
Що я можу сказати? Ми розбігаємося в поглядах.
Це правда, що пропозиція Крофорда вкрай бажана...
...якщо ти маєш почуття, але, Фані, якщо ні... звісно, не варто погоджуватися.
- Я боялася, ти мене звинуватиш. - Звинувачу тебе?
Ти повелася бездоганно.
Але зрозумію, якщо... ти хотіла його покохати.
Звичайне бажання вдячності, щонайменше.
І, знаєш... мій батько помітив, що ти... дещо розтанула.
Ні, він помиляється. Присягаюся, помиляється.
Ну добре.
Що б Едмунд не сказав, на неї не вплине.
Вона йому не дозволить.
Я не здивована.
Є дещо, що я постійно помічала у Фані.
Їй не подобається підкорятися.
Фані дуже молода.
Період відторгнення – може, це приведе Фані
до тверезішої оцінки пропозиції пана Крофорда.
Пропоную лишити Фані і навідатися до твоєї матері.
Тобі доведеться трохи потерпіти, люба.
На три тижні?
Але я розраховую на твою милість і погодження.
Звісно, якщо Фані одружиться з паном Крофордом, я скучитиму за нею
не кажу вже про особисту втрату.
І ось що скажу: якщо одружиться, я до цього доклалася.
Щойно Паґ матиме тічку, я лишу їй цуценя.
Фані: Любий брате...
Любий Едмунде...
Можливо, через усамітнення я не можу не думати про нашу останню зустріч.
І я так хотіла би...
Хотіла...
Я не хотіла казати, що це безнадійно.
Життя без надії неприйнятне.
І навіть я, потаємно...
...сподівалася, що...
Перепрошую, що з'явився без попередження, але я так жадав вас побачити.
І ось ви.
Ви втомлені, пане Крофорде.
О, переситився людьми.
І я трохи теж.
Тоді ми схожі, панно Прайс.
Прогуляймося?
Ви мали новини з Лондону, пане Крофорде?
Нічого цікавого.
Ні війни, ні пожежі.
Ні революції.
Але Марія та Джулія – невтомні прихильниці моди.
І навіть Едмунд пару разів обідав у Марії, де...
як ви, може, знаєте, нині живе моя сестра.
Жага Мері до товариства непорушна.
А Том?
Ми бачимо Тома не частіше за вас.
Востаннє я чув, що він у Ньюмаркеті
продовжує кар'єру п'яниці та азартного гравця.
Тоді як я...
Мансфілд відучив мене від усього іншого.
Або, можливо... коли живете цим задовго, не бачите краси.
Але для мене... у подібні дні...
...це надзвичайно прекрасний вид.
Я теж так уважаю.
Не в'являю нічого прекраснішого за Мансфілд-Парк.
Знаєте, я не забував про вас, Фані.
Ні на хвилину.
Думав про вас постійно.
Хіба я не довів це?
Просто не знаю, що відповісти.
Ні, ви знаєте, що відповісти.
Дайте мені знак, Фані, хоч якийсь.
Скажіть, що я можу сподіватися на щастя.
Допоможіть мені, Фані.
Скеруйте мене.
Я не можу вас скеровувати.
Найкраще слухати самих себе.
...якби ж ми це робили.
Ну тоді я сам себе судитиму.
Але мій кращий бік, як ви знаєте...
...проявляється з вами.
Будь ласка, обережніше з ним.
Обережно.
Бідний Том.
- Томе, мій любий хлопчику. Чоловік: Несіть всередину до його кімнати.
Обережно-обережно.
Чоловік: Обережно!
Дякувати Богу, ти з нами, Фані.
Іди до матері. Ти їй потрібна.
Том украй хворий.
О, Фані.
Дорога Фані.
Тепер мені буде спокійніше.
Він добряче напився... Фані.
Після того, як він упав... знехтував собою,
поки не отримав такої гарячки, що ледь знав, хто і де він.
Зрештою, його лікар наполіг на тому, щоб викликали нас. І тепер...
Він... переживає за його легені...
Я... я дуже-дуже налякана, Фані.
Я не посмію до нього підходити. Мої слабкі легені можуть підвести.
Є причини радше сподіватися, ніж боятися.
Дорога Фані, сподіваюся, ти права.
Але тепер...
Я керуюся паном Томасом в усьому .
Але чи має він знов іти в подорож – у такий час?
Пан Томас лишає нас?.. Зараз?
Фані.
Так, дядьку?
Підійди-но на хвильку.
Вам зле, пане?
Ні-ні, мені не зле.
Але певні...
...справи забирають мене до Лондона.
Едмунд знає, що я їду, але не знає, чому, і я не засмучуватиму жінки,
поки в цьому не буде необхідності.
Покладаюся на тебе, Фані. Бережи її.
Може, я чимось розчарований...
...але з тобою, люба, мені пощастило.
А щодо Тома... Сподіваймося та молімося.
Моє перше завдання – збити пацієнтові температуру.
Коли... ці помічниці зроблять... свою справу, можна сподіватися на краще.
Бачив панну Крофорд у Лондоні?
Так, щодня.
Але не наодинці.
Постійно з компанією.
Чудово танцювала.
Чудово говорила.
Та без почуттів або доброти.
Гадаю, вона була собою «лондонською».
Наче незнайомка, з якою я сперечаюся через дрібниці.
Чимось допомогти?
Хай Фані мені почитає.
Знудився зі мною, так?
Можу витримати лише привабливе личко.
Едмунд: Нашому пацієнтові стає краще.
- Дозволь, вгадаю: «Новини про перегони»? - Будь ласка.
Том: І без заперечень, будь ласка.
Попереджаю, Фані: хвороба вивільнила справжню потворну натуру Тома.
Він тиран.
Я не дозволю йому мене тиранити.
Побачимо. Ти піддашся.
Ти задобра для сварок.
Не сподівайся на це.
Фані – найкраща дівчина.
Фані: Чотири-один на Малого Шотландця.
І в понеділок Слідко побив Ластівку на двох забігах на зустрічі в Ньюмаркеті.
Три-один на Робінсона...
А, люба. Так... Де Едмунд?
- В їдальні, пане. - З твоєю тіткою?
Так.
Я за хвильку приєднаюся.
Дякую.
Ми зустрілися із сумного приводу, панно Прайс.
Мене дивує, що сестри Тома радо лишилися в Лондоні, а ви тут...
...і я втішу та допоможу чим зможу.
Бідний парубок.
Якщо він зав'яне зараз, у розквіті своїх сил... це ще трагічніше.
Усі тут налаштовані на краще, панно Крофорд.
Я просто бідкаюся, але не зрозумійте мене неправильно.
Але клянуся честю, ніколи не давала хабаря лікареві.
Однак, якщо Том помре...
...тоді багатство та наступництво впаде на того, хто цього заслуговує.
Чи вдома Едмунд?
Я запізнилася?
Я маю з усіма поговорити. Панно Крофорд, вас теж стосується.
Люба, прошу тебе бути мужньою. Я дуже перепрошую.
Джулія?..
Джулія в безпеці зі своєю ріднею в Річмонді.
Тиждень тому я отримав лист від старого друга з Лондона.
Там була певна справа стосовно нашої доньки Марії.
Пан Томас: Я мав негайно відреагувати.
Я поїхав до міста з примарною надією, що мій інформатор помиляється
або, принаймні, зможу виправити жахливу ситуацію.
З прикрістю скажу, що я був розчарований.
Марія полишила свій дім і чоловіка.
О, ні.
- Ні, бути не може. Пан Томас: Відверто, публічно...
зневажаючи честь сім'ї.
У цілковитій зневазі до всіх і кожного з нас...
...вона втекла з паном Крофордом.
Я запізно помічаю свої помилки.
Я сподівався, що мої доньки виростуть хорошими...
...але я навчив їх лише... хорошим манерам.
Я знав свою доньку... не краще за незнайомця.
Жінка, яку я міг обійняти,
не розуміючи її страхів, надій і почуттів.
А тепер запізно.
Її вже не виправити.
Ви нічого раніше не помітили?
Вони були такі обережні?
Обережні? Якби ж то. Дрібка обережності нас би врятувала.
Врятувала?
Ви ж не думаєте, що Генрі мав намір зруйнувати шлюб Рашворта?
Я не захищаю Генрі стосовно цієї втечі, але справді – я би їх провчила.
Подумати не могла, що вони це зроблять.
І впевнена, ми обоє думаємо, що Марія до того доклалася,
грубо кажучи, і не стримувалася.
І в мить дурості, Марія відкинула все, чого досягла своїм шлюбом.
Ви вже все сказали?
Будь ласка, не думайте, що я забула про Фані.
Яке дурне дівча!
Якби Фані погодилася, вони вже могли б одружитися.
І стосунки Генрі з панною Рашворт не переходили би меж дозволено...
Достатньо! Ви сказали достатньо.
Пробачте, але я ще не закінчила.
Едмунде, прошу вас.
Порадьте батькові, щоб він не втручався.
Мій батько має посподіватися, що Генрі одружиться на Марії?
Подумайте, Едмунде, думайте. Марія поверне певне становище в суспільстві.
Не повністю, звісно, але...
...якщо з вашим братом станеться найгірше, тоді ми, тобто ви і я, Едмунде,
зможемо допомогти Марії та попросити її повернутися до Мансфілда.
Повірити не можу, що це чую.
Ви хоч розумієте, що це значить?!
Вам би тільки дурощі!
Невелику заплутаність ми розв'яжемо, коли притомно подумаємо зо п'ять хвилин.
Суспільство нас пробачить. Та що мені те суспільство?
Ганьба мого батька триватиме вічно.
А горе моєї матері, а я...
Моєї коханої жінки не існує.
Вона була... плодом моєї фантазії.
Можна сказати, тим краще. Я мало що втрачаю.
Краще я втрачу вас тисячу разів, ніж бачити вас справжню.
Оце так лекція, мушу сказати.
Чи це ваша проповідь?
Кохання має подолати розчарування, чи не так?
Або так кажуть.
Прощавайте, панно Крофорд.
Щиро бажаю всього найкращого.
Едмунде!
Фані: Солодкий потік, що віє через далеку галявину,
Підхожа емблема доброчесної покоївки.
Тихо і цнотливо вона скрадається
Подалі від галасливого натовпу.
З ніжністю, але й тиском...
Едмунде.
Як же я помилявся.
Я сам себе обманював.
Це все ти.
Ти думаєш лише про себе.
Якби ти прийняла пана Крофорда, цього не сталося б.
У своєму листі Марія вкрай нещаслива пане Томасе.
Настільки, що... я можу лиш сподіватися, що ви поїдете до неї,
і вона погодиться покинути пана Крофорда і повернутися додому.
Пан Рашворт її не прийме, пані.
Вона могла би повернутися сюди.
Що, боюся, неможливо.
Як донька, Марія завжди може розраховувати на мій захист і розраду.
Але на більше я не піду.
Навіть її мати не допоможе...
Тобто...
...Марією пожертвують на догоду Фані?
Нічого подібного.
Якщо ви вважєте своїм обов'язком, пані Норіс,
підтримати Марію в її скрутній ситуації...
...можете вільно піти.
Едмунд: Бідна Марія.
Не знаю, кого мені більше шкода: Марії чи тітки Норіс.
Це на краще.
Хмурий погляд тобі не личить.
Пані Бертрам: Фані! Фані, люба моя, де ти? Ти мені потрібна!
Що мені обрати, Фані?
- Багряну шерсть чи каштанову? - Багряну, тітко.
А щоб його, Фенімор знов прибіг останнім у Ньюмаркеті.
- Це лише я. Фані: Едмунде, заходь.
О, ем... пробач.
- Я не знав... - Ні-ні, справді. Заходь.
Я лише хотів сказати...
Що ж я хотів сказати?
Це ж не про наше завтрашнє катання верхи, так?
Так. Воно. Я... Саме так. Я просто, ем...
Хотів упевнитися, що ти не забула.
- Не забула. - Добре.
Я радий.
Едмунде, я вже збиралася лягати...
Так, звісно. Пробач.
Ну, тоді...
На добраніч, Фані.
На добраніч, Едмунде.
Знаєш...
...Я завжди любив...
...цю кімнату.
Фані, я справді маю з тобою поговорити.
Паґ-Паґ.
Ем... Фані, люба... У мене майже не лишилося лаванд.
Візьми трохи, гаразд? Поки сонце не пече.
Так, тітко, звісно.
І, Едмунде, знайди ножиці і йди з нею.
- Так, звісно. Пан Томас: Едмунде...
Якщо пам'ятаєш, мені потрібно поїхати з тобою до міста.
- Я маю декілька справ, які... - Не. Цього разу. Пане Томасе.
Упевнена, ваша справа зачекає.
Едмунде!
Фані.
Твій батько...
Дрібниця.
Лаванди.
Я кохаю тебе.
Я був сліпцем. Пробач мені.
Дивіться, пане Томасе.
Тепер, можливо, Едмунд подумає попросити руки Фані.
Попросить Фані вийти за нього?
Але чи?..
О, любий. Фані кохає Едмунда відколи була малою дівчинкою.
Як поет описує подружню жінку, пане Томасе?
Вона – останній найкращий подарунок небес, люба.
- Ура! - Ура!
Чоловік: Ура! Жінка: Вітання!
Ура!
Жінка: Вітання! Хай Бог береже!
Едмунд і Фані навчилися нового танцю.
Чи можливо бути такою щасливою?
Так.
Хай це буде нашим завданням, пані Бертрам, – жити довго і щасливо.
Реліз підготовлено командою озвучення «ArtymKo»
На замовлення NemoInFire
Переклад Mormor
Ролі озвучили Artymko Vasyl T
Таймінг Kiriago San
Робота зі звуком Vasyl T